לכב' הרב סגל שלום!   
      לפני כחצי שנה פרסמת חוברת "זכור חרפתך מיני נבל" כנסיון להשיב על טענות הקונטרסים של "דעת אמת". ואולי כוונתך הייתה להגן על תורתנו ולקדש שם שמיים ברבים, אך מפלה גדולה נחלת בגלל חוסר ידיעתך בנושאים הנידונים, בגלל מידת היהירות והנרגנות, ואף בגלל דברים חמורים יותר, כפי שנראה להלן. הנה, 53 עמודים כתבת כתשובה לחמישה דפים של "דעת אמת", ואף התלוננת שזהו ביטול תורה, אך הנה חצי מהדברים הם גידופים, קללות ולשון הרע, וקראת למחבר הקונטרסים "נבל", חולה", "מטורף", השוות אותו להיטלר, ועוד כיוצא באלה דברים רעים ומעליבים שהשימוש בהם אינו ראוי לבני ישראל, "ביישנים, רחמנים וגומלי חסדים" (יבמות ע"ז א') וכתיבתו של כל זה אינה אלא ביטול תורה גמור, ואין היא גורמת לקידוש השם, ולא מסייעת להשיב על שאלות "דעת אמת", וצער גדול הצטערנו למראה רב בישראל שהלך בדרך זו.
      ואולי העובדה שהאנשים האלה עזבו את דרך התורה גרמה לך לצער כה גדול עד שלא יכולת לשלוט על יצריך, אך גם זה אינו בא ממידת החסידות, ולא מאהבת התורה, אלא מחוסר ידיעה באותם עניינים, שאין לו הצדקה לגבי מי שכותב בנושאים האלה. וזאת לך לדעת: את שו"ת הרדב"ז, חלק ד', סימן קפ"ז. בו נשאל הרדב"ז על דרשן אחד בבית הכנסת שדבריו נראו כאילו ריח מינות נודף מהם. ובתשובתו הסכים הרדב"ז שאלה דברי מינות, ואחר כך כתב במילים ברורות: "ולא מצאתי טעם לפוטרו מן העונש זולת מפני שהוא טועה בעיונו ותקנתו קלקלתו. ולא עדיף האי ממי שטועה באחד מעיקרי הדת מחמת עיונו הנפסד שלא נקרא בשביל זה כופר. והרי הלל היה אדם גדול וטעה באחד מעיקרי הדת שאמר אין להם משיח לישראל שכבר אכלוהו בימי חזקיהו. ומפני זה הטעות לא חשבוהו כופר ח"ו דאם לא כן איך היו אומרים שמועה משמו. והטעם מבואר כיון שאין כפירתו אלא מפני שחושב שמה שעלה בעיונו אמת ואם כן אנוס הוא ופטור." עד כאן דברי הרדב"ז, והמסקנה ברורה: מי שעוזב את דרך התורה מחמת מסקנותיו ההגיוניות אינו כופר, ויתכן וראוי להשוות את מחבר הקונטרסים להלל ולא להיטלר.
      אך לא רק זאת לא ידעת, למרות היותך ראש ישיבה, אלא אפילו דברים הרבה יותר פשוטים ומפורסמים שעליהם כתבת בחיבורך, ונסביר הכל דבר דבור על אופניו. הנה, בעמוד הראשון מחיבורך כתבת כי השמש שוקעת במערב לקים מה שכתוב "וצבא השמיים לך משתחוים", שהשכינה נמצאית במערב. אך זאת שכחת: שהירח סובב סביב כדור הארץ ממערב למזרח, בדיוק בכיוון הפוך לזה של השמש. (אנציקלופדיה בריטניקה, ערך 'ירח') ובכן, האם הירח אינו "צבא השמיים"? או שמא השכינה זזה ממערב למזרח בלילה? וכל הדרוש הזה הוא הבל וריק, אך למה הנך כותב על דברים שלא למדת אפילו את שורשיהם?
      והנה, בעמוד 5 ציטטת את דבריו המפורסמים של עמוס הנביא, כנבואה על תנועת החזרה בתשובה בימינו: "הנה ימים באים, נאום ה' אלוקים, והשלחתי רעב בארץ: לא רעב ללחם, ולא צמא למים, כי אם לשמוע את דברי ה'." והנה אמת, נכון הדבר, זהו פסוק בעמוס ח', י"א, אך משום מה שכחת את הפסוק הבא בעמוס, ח', י"ב "ונעו מים עד ים ומצפון ועד מזרח ישוטטו לבקש את דבר ה' ולא ימצאו". וכן רש"י כתב על הפסוק הזה: "שתפסוק מכם רוח הקדש". ובכן, ברור הוא שלא על התשובת העם אל ה'  דיבר עמוס אלא על ה' עוזב את עמו חסר אונים ומאבד את הקדושה, וכוונת הנביא הייתה היפוך גמור לכוונתך.
      ואחר כך הלכת ומנית כרוכל את כל אותם טיעונים לתורה משמיים המושמעים בסמינרי "ערכים" וכדומה, וגם עשית זאת עוד מספר פעמים בחיבורך, וזאת ללא כל קשר לטענות אשר בקונטרסי "דעת אמת", וקיימת בעצמך את מאמר רבותינו ז"ל "טענו בחיטין והודה לו בשעורין". ובנושא של הוכחות שכליות לתורה מן השמיים, הנה יצא לאור ספר "קונטרס הדרכה לבן ישיבה ממכתבי הרב יעקוב ישראל קנייבסקי זצ"ל", והספר הזה מצוי בהיכלי הישיבות הקדושות, ובו מפורסם מכתב לסטייפלר מבחור ישיבה אחד שהיו לו ספקות לגבי האמונה, וביקש עצה מהסטייפלר. וענה לו הסטייפלר זצ"ל שאין עצות טבעיות לבעיה זו, רק עצות סגוליות, והמליץ לאותו בחור ללמוד תורה בשקידה ולשמור שבת על כל דקדוקיה. ואם היה הבחור הזה מוכן לשמור שבת בכל כוחו קלה כחמורה, ודאי הוא שלא רצה להתפקר, ואז, אם הייתה הוכחה שכלית כלשהי לתורה משמיים, ודאי שהיה הסטייפלר נותן לו אותה, ואם לא נתן, סימן שאין כזו הוכחה.
      ברם, גם ב"הוכחות" האלה הרבה שגיאות שגית. ראשית כל, כתבת בעמ' 6 כי בהר סיני גילה האלוקים את עצמו לעיני כל עם ישראל בראיה נבואית, שהיא יותר מראיית חושים; ואחר כך מסרו את הידיעה הזו כל בני ישראל לבניהם, ובניהם לבניהם, וכן הלאה עד ימינו אנו, כך שעבורנו יש למעמד הר סיני תוקף של מאורע היסטורי יותר מאשר למלחמת העולם הראשונה שרק כמה אנשים ראו ומסרו לבניהם, עד כאן תוכן דבריך. ורק במשפטים ספורים אלה טעית שלוש פעמים לפחות.
   1) הרמב"ם מתאר את מעמד הר סיני כמאורע חושי בלבד: "עינינו ראו ולא זר, ואוזנינו שמעו ולא אחר, את האש ואת הקולות ואת הלפידים. (הלכות יסודי התורה, ב', א')
   2) האבות מסרו זאת לבניהם לא כעדות אישית (אין לנו 600,000 עדויות, ולא כל מספר אחר) אלא כמעשה קיום מצווה דתית, וכל מה שהיה עליהם לומר גם היה מוגדר בצורה קפדנית על ידי ההלכה, לא על ידי מה שהם שמעו מאבותיהם. וכל מה שסיפור הדברים האלה מעיד עליו הוא העובדה שהמספר מקבל על עצמו את עול התורה והמצוות מסיבותיו הוא, לאו דווקא בגלל מאורעות היסטוריים אלה או אחרים.  
   3) על מלחמת העולם הראשונה אנו יודעים לא רק, ובעיקר לא מסיפורים אישיים, אלא גם מעדויות היסטוריות: מסמכים, צילומים, דיווחים מזירת המלחמה, חפצים, וכן  הלאה. כל העדויות האלה באים אלינו ממקורות שונים, לא תמיד בעלי עניין אישי בתוכן עדויותיהם. כל העדויות האלה נבדקו בקפידה תוך הצלבת מידע, והתמונה הכוללת שיש לנו כיום היא תוצאת כל הבדיקות האלה, כך שזהו תיאור אובייקטיבי של המציאות. לא כן הדברים לגבי מעמד הר סיני שלא דווח עליו באף מקור היסטורי בלתי תלוי שאת אמינותו ניתן לוודא, כך גם אין כל עדות ארכיאולוגית לכך שדברים כאלה אי פעם קרו; למשל, אין כל זכר למזבח ושתים עשרה המצבה שבנה משה למרגלות הר סיני (שמות ל"ד, ד'). בקיצור, מעמד הר סיני אינו תואם את הקריטריונים של מאורע היסטורי.
ואת כל השגיאות האלה עשית רק בכמה שורות של חיבורך. ויש עוד הרבה מקומות אחרים בהם לא הבנת את הנושא עליו כתבת. בעמוד 6 טענת כי תורה מכילה הדרבה הלכתית אפילו לעידן הטכנולוגיה המודרנית, כפי שמבואר בפוסקים מאוחרים.  אך זאת עליך להבין: אם הנך מקבל מסמך כלשהו כהוראה לכל הזמנים ומגיע לכל מסקנותיך על פי מסמך זה, אתה (או מי שאתה מקבל את סמכותו) הוא זה שמוצא קשרים בין אות החוק לבין המצב הנוכחי; החוק עצמו, בכל אופן, לא אומר על זה מילה. לא בחומש ולא בגמרא לא מוזכרת מכונית, ושניהם מלאים עם הוראות כיצד להתנהג עם שור וחמור; אך כאשר הומצאה המכונית, מישהו שאל את רבותיו עליה, והם ניסו למצוא בתורה ובתלמוד משהו שדומה לה, ולא תמיד זה עלה בידם.  
      בעניין דרשות החכמים והוצאתן מכללי הדקדוק של לשון הקודש, עוד שגיאה חמורה שגית. ראשית כל, אף אחד לפני המלבי"ם (שחי במאה ה19 למניינם) מזכיר דעה זו; הרמב"ם, לעומת זאת, מזכיר רק את "שלוש עשרה המידות שהתורה נדרשת בהן, וכיוצא בזה". אך אפילו דעתו של המלבי"ם אינה מיושבת כל צרכה כדי לסמוך עליה. הנה, הכלל הראשון מאותם תרי"ג הכללים של המלבי"ם הוא זה: "דעת חז"ל מסכמת עם דעת חכמי הלשון שאין שורש בלשון הקודש יותר משלוש אותיות, ועל המרובעים אמרו שהם מורכבים משתי תיבות או שלוש, ושמקצתם באו מלשונות אחרות." וזה סותר סתירה גמורה ההוא דקימא לן שכל העולם כולו נברא בלשון הקודש, והיא מקור כל השפות.
ובכלל רנ"ט קובע המלבי"ם: "שם 'נפש' כולל גדולים וקטנים, זכרים ונקבות..." אך מה נעשה ובשמות י"ב, ט"ז כתיב: "שבעת ימים מצות תאכלו... כי כל אוכל חמץ ונכרתה הנפש ההיא מישראל מיום הראשון עד יום השביעי." ומשפט התורה, כידוע, הוא שכל עונש שהוא, כולל עונש כרת, לא ניתן למי שלא מלאו לא י"ג שנה- לומר, שהמילה 'נפש' בפסוק זה אינה כוללת את הקטנים, והמלבי"ם, אם כן, טעה. ואפילו ה"כללים" האלה של המלבי"ם אינם כללים כלל ועיקר, והחכמים עשו בהם כבתוך שלהם כפי שתכף נראה. הנה, כלל תרי"ג קובע כי "במקום שראוי שיבוא מילת 'את' או כל מילות היחוס, והוא חסר, יש לפרש כמו שנרצה. ועל כן במה שכתוב שלוש פעמים 'וסמך ידו' בלא מילת 'את', דרשו שלושה דרושים כאילו כתוב 'וסמך בידו', והוא הדין לכל כיצא בזה." כלומר, לפי כללי לשון הקודש, נתן לנו ה' חופש לפרש מקרים כאלה כפי שנרצה, ומצד שני, באו חז"ל ולקחו את החופש הזה מאתנו על ידי כך שדרשו מהפסוקים האלה שלוש דרשות מאוד מסוימות: ידו ולא יד בנו, ידו ולא יד עבדו, ידו ולא יד שלוחו." (ראה פי' המלבי"ם על פרשת ויקרא, סימן כ"ח) כלומר, חז"ל פעלו בניגוד לכללי לשון הקודש, לפי תפיסה זו.
      באשר לטיעונך בדבר העקרונות שהתורה ניסחה אותם לראשונה ועתה הם הפכו ליסודות המוסר המקובל כעת בעולם, הנה לך לדעת שכל המצוות שבין אדם לחברו, כולל "לא תרצח" ו"לא תגנוב", צדקה, אהבת הזולת, דאגה לעבד וגנות העבדות, ואפילו השבת אבידה, תקפות, מדין התורה, בין היהודים לבין עצמם בלבד. ואילו ביחס לגויים, אין לרפא אותם בשבת, ולא להשיב את אבידתם, ואף מצווה להשתעבד בהם לעולם (ויקרא כ"ה, מ"ה-מ"ו). קשה לומר שאלה הם יסודות המוסר העולמי.
      באשר ל"הגדרות הלכתיות עמוקות לכל ענייני התורה" (עמ' 7 של 'זכור חרפתך'), תמהים אנו כיצד זה לא ידעת שעיקרון ה"חזקה", למשל, היה מקובל מאוד במשפט רומי, ידוע כ"פרזומפציו" (אפילו עכשיו בכל השפות האירופאיות הוא קרוי בשם זה), וכל זאת מאות שנים לפני שנכתבה המשנה.
      ו"העצות המעשיות" של התורה גם כן אינן מעשיות כל כך, אם אלה הן העצות להן התכוונת. הנה, בספר "עקבותא דמשיחא", סימן כ"ז עצמו, כתובה עצה לאדם לחלק את כספו לשלושה חלקים: שליש לשמור באדמה, שליש להשקיע בעסקים ושליש להחזיק בידו כמזומן. התועלת הכלכלית שבעצה כזו מפוקפקת למדי; הכסף שיישמר באדמה "יאכל" מהר מאוד על ידי האינפלציה, ואם כולם היו שומעים לעצה זו, כמות ההשקעות במשק הייתה יורדת, וגידול הכלכלה היה מואט ללא תקנה. אולי בתקופת התלמוד הייתה עצה זו נבונה, אך כעת היא נוגדת בפירוש את כלליה של הכלכלה המודרנית. ובכלל, האם לא יותר חכם להתייעץ עם מומחה השקעות כשמשקיעים כסף ועם רופא כשלא חשים בטוב? ואגב, כמה זמן השקעת בלימוד גיאומטריה, שהנך כה מתפלא על ספרו של הגאון מווילנא "איל משולש"? הספר אינו אלא תיאור די פרימיטיבי של גיאומטריה אויקלידית שנלמדה בזמן הגאון בכל בתי הספר התיכוניים.
      בקשר לנבואות התורה, אין זה המקום לדון בסוגיא זו, אך יש להזכיר ש"קיבוץ הגלויות" בעידננו לווה לא על ידי חזרה בתשובה אלא דווקא על ידי התפרקות המונית מאמונה, אשר יצרה רוב חילוני ברור בארץ ישראל של ימינו. וגם כן ראוי לציין כי מאות אלפי יהודים מארץ ישראל עזבו את הארץ בחיפושם אחרי חיים טובים יותר- האם זהו "קיבוץ הגלויות" עליו כתבה התורה?

      ולאחר הקדמה זו, ניגש גופא לתשובותיך על טיעוני "דעת אמת". הנה כל העניין של אכילת גללים בארנבת הוא עלבון התורה ויש לראותו בוודאי כחילול שם שמיים בפרהסיא. כי אין לתופעה זו כל קשר למושג 'העלאת גרה', אשר מתייחס, כפי שמבואר מהלשון, למשהו שעולה, לא לגללים שיורדים מגוף החיה למטה. על תירוצים כאלה אמר האבן עזרא ז"ל בפירושו על דניאל א',א': "כי איך יתכן בלשון שאדם ידבר מלה ורצונו מלה אחרת והאומר בזה מהמשוגעים הוא נחשב... וטוב לו שיאמר לא ידעתי ולא יהפך דברי אלקים חיים". ובדבר הערתך ש"מעלה גרה לא צריך להיות שמחזיר האוכל מהמעיים, כי 'גרה' לפי רש"י הוא האוכל הלעוס עצמו, ו'מעלה גרה' הכוונה : אוכל מזון לעוס", זהו שקר מפורש, כי רש"י עצמו (על ויקרא י"א, ג') כתב כי "מעלת גרה - מעלה ומקיאה האוכל ממעיה ומחזרת אותו לתוך פיה לכתשו ולטחנו הדק", עד כאן דבריו הבהירים. ובשום מקום לא כתב רש"י כי גרה היא מזון לעוס, ואף אחד ממפרשי המקרא לא כתב זאת. ומה יהא על "מדבר שקר תרחק" (שמות כ"ג, ז') ?
      ובכלל, כל העניין של אכילת גללים הוא נפוץ מאוד אצל סוגים רבים של בעלי חיים, כולל למורים (סוג של קופים), ואם הוא נחשב להעלאת גרה, הנה מצינו הרבה יותר מארבעה סוגי בעלי חים עם סימן טהרה אחד.
      אך עד אנה יגיעו בורות וחוסר מחשבה? הנה בעמוד 15 כתבת כי "לו היה שפן מותר באכיה על שהוא מעלה גרה, היה אפשר לומר שהשאלה... היא שאלה טובה... והרי כל מה שכתבה התורה סימנים זה שלא יטעה הרואה בהמה זו לומר שכשרה היא כי מעלה גרה היא." אך איך שייך לומר כי השפן כשר? הרי אין הוא מפריס פרסה!
      וכל הנושא של "שסועה" (החיה עם שני גבין ושתי שדראות) הוא גם נושא בעייתי מאוד, שלא נראה שהיה לך אי פעם מושג קלוש לגביו, ולמה זה תכתוב על דברים שאינך מבין? כי המלבי"ם על ויקרא י"א, סימן ע"ג, אשר הבאת כמקור לדבריך, טעה טעות קשה, וזאת אולי כי גם הוא לא למד את הנושא די צורכו, ומעשי אבות סימן לבנים. כי הוא דיבר על חיה מדרום אמריקה בשם 'טאיאסו' אשר יש לה שתי שדראות; וכוונתו הייתה לחיה הנקראת פֵקארי, ששמה בלטינית הוא אכן טאיאסו. אבל לחיה זו אין שתי שדראות, אלא אחת, כמו לכל השאר, והמלבי"ם פשוט טעה. אך מפני שאין פקארי מין חזיר, אלא מין נפרד (למעשה, הפקארים מתחלקים לשלושה מינים), ועדיין מפריס פרסה ואינו מעלה גרה בכל צורה שהיא, מסתברים דברי הגמרא כי "אין לך מפריס פרסה וטמא, אלא חזיר" (חולין נ"ט א') כבלתי נכונים, והמשכיל יחרש וידום.
      באשר לדגים, ציטטת את המשנה בנידה נ"א: "כל שיש לו קשקשת, יש לו סנפיר", וכתבת כדי לאשר זאת, כי אין בעולם דג הראוי למאכל אדם שיש לו קשקשת ואין לו סנפיר. אבל המשנה לא דיברה על דגים הראויים למאכל אדם בלבד, אלא על כל יצורי המים שבעולם ("כל שיש לו קשקשת...") ודאי הייתה כוונתך לדברי "מעדני יום טוב" בחולין ס"ו ע"ב על 'שטינקוס מרינוס', שהוא דג עם קשקשת ובלי אף סנפיר. ו"מעדני יום טוב" עצמו שאל את השאלה, כיצד ליישב את זה עם דברי המשנה, אך תירוצו היה שונה בתכלית מהתירוץ שהבאת; ובכל מקרה, אם לקבל את טקסט המשנה כפי שהוא, הנה איננו נכון. אך אם הגעת לשאלה, מדוע לא לתת מקור פרשני הדן בה, והאומר דבר בשם אומרו וכו'.
      ועוד טעות גדולה ומרה הייתה בידייך, כאשר כתבת, אחרי שמנית שוב את כל אותן "הוכחות" לתורה משמיים: "אבל מהם כל הדברים האלה לעומת הלסתות הלועסות בשלווה של הארנבת... ראה מה יכול לעשות לאדם שפן אחד קטן..." (עמ' 20) וזוהי אי הבנה גמורה של כל המתודה המדעית, ואוי לנו מעלבונה של תורה ולומדיה. כי כל מחקר בעולם מתבסס על עובדות שנתגלו דרך ניסוי; ואפילו אם יש לנו תיאוריה חזקה ומבוססת המסבירה את כל הניסויים שנעשו עד עכשיו, ואז בא סטודנט בלתי נודע ומבצע ניסוי אחד קטן שאין התיאוריה יכולה להסביר אותו, פירוש הדבר שהתיאוריה אינה נכונה, לא משנה מי הגה אותה ואלו הוכחות ניתנו בעדה. אם התיאוריה אינה מצליחה להסביר נכון את המציאות, היא אינה נכונה, נקודה. בכל ההוכחות שניתנו לה, צריך עדיין לדון, אך זה אינו הופך טעות לאמת.
      אלא שבפרט, בנוגע לעניין דילוגי האותיות בתורה אליו פנית כאל גלגל ההצלה מ"שאלות על התורה", אין זה אלא גיחוך בעלמא, ואף אחד בעולם המתימטי כיום אינו מתיחס אליו ברצינות אחרת, מאשר כאל רמאות ואחיזת עיניים. מנגנוני הסילוף שנעשה בידי ויצטום וחבריו, נחשפו בפרוטרוט בידי פרופ' ברנדן מק-קיי ואחרים במאמרם בכתב העת "סטטיסטיקאל סאיינס" מיוני 1999, ופורסם אפילו מכתב החתום, נכון לעכשיו, בידי יותר מ50 מתימטיקאים מובילים מרחבי העולם (בעלי תואר שלישי וחברי סגל אקדמי בכיר) אשר קורא ל"תורת הדילוגים" "השערה חסרת ביסוס". בין אלה החתומים על המכתב ישנם יהודים יראי שמיים, ואין לנידון נפקא מינא לגבי אמונתם. אולי לא למדת את הנושא כיאות לפני שכתבת עליו, אך עתה יש לאל ידך להשיג מידע בנושא. המכתב מפורסם באינטרנט באתר
http://math.caltech.edu/code/petition.html
מה שגם לא ברור הוא נטייתך למנות שוב ושוב כרוכל גדולי ישראל מדורות שונים, לספר בשבחם ולחזור שוב ושוב לנקודה שלא ייתכן שכולם היו שקרנים. כאילו שאי אפשר לאנשים טובים לחשוב שקר גמור לאמת! ומי לנו כרמב"ם שסבר בעצמו כי תמונת העולם הפטולמאית היא נכונה, בעוד שתיאוריה זו טענה כי הארץ היא מרכז היקום, והשמש, וכוכבים, וכוכבי הלכת סובבים סביבה. הרמב"ם אפילו פסק תמונת עולם זו להלכה, בהלכות יסודי התורה, פרק ג'. אך כיום כל ילד יודע כי תיאוריה זו שגויה, והארץ היא זו שסובבת סביב השמש. אז מה, הרמב"ם היה שקרן? לא, הוא פשוט טעה. 

ועל חז"ל כתבת, והבאת ראיות לדבריך מתוך התורה שבכתב ומתוך התורה שבעל פה, כי הם יכלו לטעות כשאר כל אדם. ואז ציטטת מתוך "ספר החינוך" ש"אפילו יהיו הם [החכמים] טועים בדבר אחד מהדברים, אין ראוי לנו לחלוק עליהם אבל נעשה כטעותם, וטוב לסבול טעות אחד ויהיו הכל מסורים תחת דעתם הטוב תמיד..." אך זהו כל העניין כולו: אם טועים הם כאחד האדם, האם דעתם היא "טובה תמיד"? או שמא דעתם של אלה שלא טועים באותם נושאים היא הטובה? ובאשר לאיינשטיין, הנח להן לנוסחאות מסובכות: אם הוא היה טוען כי 2 כפול 2 אינם 4, האם היינו עדיין מחשיבים אותו לאדם ישר, והאם היינו מקבלים ללא היסוס את התיאוריות שלו? ראה מה שכתבנו למעלה על השיטה המדעית.
      הרמב"ן, אם עניינך בכך, כתב כי חז"ל קיבלו את ידיעתם בענייני הטבע ממשה רבינו:
"כל הנאמר בנבואה ממעשה מרכבה ומעשה בראשית והמקובל בהם לחכמים תולדות עם ארבע הכתות שבתחתונים כח המחצבים וכח צמח האדמה ונפש התנועה והנפש המדברת בכלם נאמר למשה רבינו." (הקדמתו של הרמב"ן לפירושו על ספר בראשית), וכל צעקתך על מחבר "דעת אמת" שהוא זייף את דברי הרמב"ן אינה אלא חוסר עיון ומידות רעות. ועוד חטאת בחוסר עיון כאשר כתבת (בעמ' 23) שחז"ל יכלו לא לדעת את כל האמת ב"שאר החכמות [לא בהלכה] שהן פחות למעשה". אך "דעת אמת" הראו בבירור שלא רק שטעו חז"ל ב"חכמות נחיצוניות", אלא בהתאם לטעותם הם פסקו הלכה לדורות, ואם דיני השבת והכשרות אינם למעשה, מה כן למעשה? ואז הלכת שוב ומנית כרוכל, עכשיו מספרו "חיי עולם" של הסטייפלר, את כל המעלות הטובות של החז"ל: קדושה, זהירות, חסידות וכו'. אך מה לזה ולחוסר ידיעתם בנושאי המציאות העובדתית?
      ברם, לא רק חוסר עיון היה בעוכריך, אלא גם סילוף דבריהם הברורים של גדולי ישראל ז"ל. "אגרות משה" על אבן העזר, חלק ב', סימן ג', אשר הבאת בעמ' 26 כמישהו לסמוך עליו, כותב אומנם שהטריפות בהמה נקבעו בהתאם לזמן מעמד הר סיני, אך הוא אומר במפורש שכלל זה נכון לטרפות בהמה בלבד! ואף לגבי טריפות באדם, בנוגע לדיני רוצח, המציאות העובדתית היא שקובעת, קל וחומר בכל שאר הנושאים שאין להם כל קשר לטריפות בכלל (כמו עניין הריגת כינים בשבת, שבו דנת בחלק זה של חיבורך). האם מי שאינו יכול לחזור על דברי רבו ראוי להיות ראש ישיבה?
      ועוד הרבה דברים מגוחכים כתבת על הכינים הנ"ל. את כל העניין של רביית הבתולים הבנת לא נכון לגמרי. רביית בתולים היא רביה מינית רגילה, חוץ מהעובדה שהנקבה עצמה מייצרת חומר להפריית הביצית שלה. האם זוהי "התהוות מעיפוש"? האם זו רבייה שבה אין שום דמיון בין החומר הדומם המוליד לבין החי הנילוד? הרי הנילוד ברביית בתולין הוא בדיוק בדמות ובצלם היצור המוליד אותו, עם הגנים שלו. ומאידך, איזה דמיון יש בין העיפוש (או בשר האדם או הזיעה או הסמרטוטים) לבין כינה חיה ורוחשת? שלא לדבר על כך שהכינים המתרבות ברביית בתולים, מתקיימות רובן בעופות ומיעוטן ביונקים ואין להן. שום אפשרות קיום אצל בני האדם. ולכן כמובן אין להן שום שייכות לסוגיה זו העוסקת בכינים שעל ראש האדם ובגדיו.
      ואיזה ידע צריך כדי לומר שרביית הכינים אינה "כמו רבייה של אילים הגדלים בכל התנאים"? (עמ' 28) האם יוכלו האילים לגדול בקוטב הצפוני? או במדבר סהרה? בוודאי לא, כי אין הם מסוגלים להתקיים במקומות כאלה. אולי נאמר, לפי סברתך, כי האילים נולדים מהצמחים שהם אוכלים?
      "כל המין הכיני" אינו יכול להיות "בריאה עם פחות חיות", כדבריך, כי אין כל קשר בין מין אחד של כינים למינים אחרים. לקרוא לכל הכינים בעולם "המין הכיני" הוא כמו לקרוא לפרות ולגמלים כאל מין אחד, והגיחוך ברור. יתרה מזו, ישנן עוד בריאות המתרבות ברביית בתולים. אולם כתבת שפטור ההורגם מדין תורה, אך לא התירום חז"ל מספק. אך אם רביית הבתולים מתירה להרוג בריאות שפרות ורבות בדרך זו, מהו הספק כאן?
      גם את נושא האבולוציה לא עלה בידך להבין, וזאת כי לפי הביולוגיה המודרנית, לקח מיליארדי שנים עד שבריות מפותחות, כמו יונקים, התפתחו מיצורים חד-תאיים. התפתחות עובר האדם באמת עוברת דרך שלבי האבולוציה, וכן התפתחות כל שאר העוברים. זוהי עובדה מדעית, אשר נצפתה בצורה ברורה ביותר מאות פעמים (ראה אנציקלופדיה בריטניקה, ערך 'אבולוציה'). אין בכך שום דבר "מצחיק" (כפי שכתבת בעמ' 29), בדיוק כפי שאין שום דבר מצחיק בחוק הגרוויטציה. אולם, כל זה קורה עוד בטרם אדם (או בעל חיים) נולד, אך אדם נולד כאדם מאדם אחר, וכך כל שאר היצורים. מעולם ובשום צורה לא יכל עכבר, יונק מפותח מאוד, "להתפתח" ישר מהאדמה, וכל הסיפורים האלה אינם אלא גיחוך.
      ובנושא הדרוסה גם לא הצלחת להבין את העניין לאשורו, והלכת בדרך כזב. הציטוט מריב"ש לגבי רופאים וחכמי הניתוח "שאין ספק שהם מלעיגים בנו" בדיני דריסה ואחרים הוא פשוט מגוחך. האם כל הרופאים וכל חכמי הניתוח בעולם עסוקים בלהלעיג על ההלכה? עשרות אלפים של חכמים אלה מעולם לא שמעו על דיני הדריסה, כך שאין הם יכולים להלעיג עליהם. אלה שעוצמים את עיניהם כדי לא לראות באמת, מלעיגים בעצמם, לא יותר מכך. אפילו אם בהמה מוגדרת כטריפה בגין הדריסה רק אם אין זה אפשרי לבדוק את העניין, מדוע נסתפק שמא היא נפגעה על ידי "ארס" שאינו קיים במציאות? וזה שדרוסה היא הטריפה היחידה שנאמרה בתורה במפורש, רק מחמיר את העניין, כי יוצא שהטריפה היחידה המוזכרת בתורה בפירוש אינה אלא בדותה, כי אין כל סיבה בעולם שבהמה תיפגע בדרך זו. ובכל מקרה, אין כל דמיון בין וירוסים וארס. המילה 'וירוס', מלבד 'ארס', פירושה 'נוזל מגעיל'. אך וירוסים אינם לא ארס ולא נוזל. הם אפילו מתרבים, ומי ראה אי פעם נוזל מתרבה? אי אפשר גם "להטיל" וירוסים, הם מתפשטים מעצמם, ואילו גמרא אומרת במפורש שהטורף שתוקף את הבהמה "בהדי דשליף שדי זיהריה"- כאשר מוציא את ציפורניו, מטיל בה את הארס. (חולין נ"ג א') וירוסים גם מתפשטים מהרגע שהטורף מחדיר את ציפורניו בבשר הנטרף, לא כאשר הוא מוציא אותן.
ואם ידו של הטורף נחתכה לאחר שציפורניו חדרו לבשר הנטרף, היה לווירוסים הרבה יותר זמן להתפשט ולהזיק לבהמה, אך לדברי הגמרא הבהמה עדיין כשרה. כי לא על וירוסים דברו החכמים, אלא על ארס פשוט ומוחשי, אלא שאין הוא קיים במציאות.
      נושא זמן העיבור של נחשים ובריאות אחרות הוא הרבה יותר מעניין. אלא שהתמונה היא בדיוק הפוכה ממה שתיארת בחיבורך. במשך שנים רבות סברו המדענים שבמינים מסוימים של נחשים, הנקבה יכולה לשמר זרע זכרי בצורה כלשהי למשך כמה שנים אחרי הזדווגותם. אולם, אף אחד אף פעם לא חשב כי ניתן לשמר את הזרע למשך שבע שנים; אפילו בציטוטך מאנציקלופדית "החי והצומח של ארץ ישראל" מובא כי זמן מכסימלי של השהיית זרע כזו הוא שש שנים בלבד. אך בימינו ממש גילו החוקרים שאין כל אגירת זרע בכלל, אלא שמינים מסוימים של נחשים מתרבים ברביית בתולים, כלומר, נקבה מייצרת ביצית ומפתחת אותה לעובר ללא הפרייתה על ידי זרע זכרי. העובדה הזו הוכרה רשמית על ידי מספר אירגונים מדעיים, למשל, על ידי האיגוד ההרפטולוגי של קולורדו (הרפטולוגיה- חקר אמפיביות וזוחלים), ראה אתר האינטרנט
http://coloherp.org/cb-news/cbn-9811/Parthenogenesis.html
ובכן, כאשר נחשות מסוימות מולידות את צאצאיהן שש שנים לאחר שהזדווגו עם זכר כלשהו, אין זה אומר שהן שימרו את הזרע הזכרי במשך שנים, אלא שהצאצאים נוצרו ברביית בתולים. ולעולם אין תקופת העיבור של נחש ארוכה מ24 חודשים, כך שחז"ל פשוט טעו. אך לא זה מה שחשוב. מה שהמקרה הזה מראה לנו הוא השוואה של שתי צורות חיפוש האמת: הראשונה, על ידי עריכת ניסוי ותצפית על תוצאתו, ושניה על ידי דרשות מטקסט מסוים הנחשב לקדוש. ומה שעלינו להסכים הוא שהשיטה הראשונה, המדעית, נותנת תמיד תוצאה אמיתית, בעוד שהשיטה השניה טובה אולי לפירוש הטקסט, אך אין היא יכולה לגלות דבר אודות המציאות.
      ולחינם האשמת את מחבר "דעת אמת" בנוכלות בנוגע לתקופת הריונם של בעלי חיים שונים. הוא לא הזכיר את הכלב, את החזיר ואת החתול מחמת קוצר היריעה, כי העובדה שחז"ל טעו בעניין תקופות הריונן של חיות מוכחת גבבירור ממה שכן נאמר.  לכן הוא הביא רק את דברי הגמרא בנוגע לבעלי החיים שמולידים "לשלוש שנים". אבל זמני ההריון של חתול, כלב ואחרים הם רק עוד עדות לחוסר ידיעת החז"ל בענייני הטבע. כמו כן גם קביעתם כי אין אשה יולדת אלא לאחר 271 יום של הריון (נידה ל"ח ע"ב)- הלכו וחישבו את הגימטריה של המילה 'הריון', ומה שקורה במציאות- למי איכפת?! וכל החיו הנזכרות בגמרא, אינו דומות לאפעה שעבורו 70 שנה הם זמן שעובר מאלידתו עד הריונו, ולא זמן ההריון. כי הגמרא עצמה (בכורות ח' ע"ב) נותנת מקבילות בין זמני ההריון של בעלי חיים לבין תקופות הבשלת הפרי של עצים. ולדברי הגמרא, אפעה מקביל לעץ חרוב, עליו אומרת הגמרא במפורש שאצלו 70 שנה זה מזמן נטיעה עד שנותן פירותיו, כך שמסקנה הגיונית היא שגם לנקבת אפעה לוקח 70 שנה להיכנס להריון. אך שום דבר דומה לא נאמר לגבי בעלי חיים אחרים! רק משך תקופת הריונם מוזכר, יחד עם משך תקופת הבשלת הפירות אצל העצים, ומה עניין ראית לחשוב אחרת ממה שכתוב? ומלבד זאת, האם יכולה כלבה להרות 50 יום אחרי שהיא נולדה? כך שחז"ל אכן לא ידעו את משך זמן הריונם של החיות שחיו אצלם בבית; הם גם לא ערכו שום תצפיות מיוחדות כדי לבדוק זאת- השיטה המדעית של ניסוי ותצפית הייתה זרה להם לחלוטין, כמו גם לשאר באי העולם עד תחילת העידן החדש.

      וגם בענייני אנטומיה לא הצלחת להפריך את טיעוניהם של "דעת אמת", ואף לא עלה בידך לכתוב משהו ברור ועקבי. כך, כתבת בעמ' 33 כי רש"י "לא הרחיב ביאורו" לגבי מבנה הלב "כי ממילא אין נפקא מינה" להלכה. אך מי בער לא יבין כי כל הביאור של רש"י אינו נכון, כך שלא "להרחיב ביאורו" היה הוא צריך אלא לכתוב אותו בצורה נכונה, מה שהוא לא עשה. כי אין ללב "חלל אמצעי"; יש לו שני "חללים אמצעיים", לפחות. ועוד פעם הלכת בדרך התועים עם "קל וחומר" ילדותי מ"יד יהודה" ש"לא התפקר". כי כאשר חוקרים נושא זה או אחר מתחומי המציאות, אין כל נפקא מינה מה עשו החוקרים הקודמים אישית; הדבר היחיד שקובע הוא מה שמגלות העובדות. וראה מה שהבאנו לעיל מתשובת הרדב"ז, והבן.
      ושוב, חינם האשמת את מחבר "דעת אמת" בסילוף דברי "יד יהודה" מעולם לא כתב בעל הקונטרס כי בנושא הלב ישנה טעות של חז"ל! כל מה שהוא טען, שהרשב"א והרש"י והר"ן טעו, ואחריהם גם "שולחן ערוך" פסק את טעותם להלכה. וכמי שעיין בערך 'אנטומיה' באנציקלופדיה העברית (ראה להלן), היה לך להביא כאן את קביעתה של האנציקלופדיה כי בתלמוד "אין זכר לדעה המוטעית של אריסטו, שבעיקבותיו הלך אבן סינא, בדבר מציאותם של שלושה חללים בלב" (עמ' 407). אלא שכנראה פחדת שמתוך ציטוט זה לא רק יבינו קוראיך שדעה זו של הרשב"א ואחרים היא דעה מוטעית, אלא גם ידעו כי את טעותם שאבו הראשונים מדברי חוקרים נוכריים, וכך נהפכה סברת הכרס של גויים להלכה יהודית לדורות. 
      ומה עניין דבריך "כי אפילו לדעתו [של מחבר "דעת אמת"] לא צריך להתפקר בגלל טעותו של ראשון" (עמ' 34) הרי לא על התפקרות מדובר כאן אלא על העובדה שפסקי ההלכה אינם משמים אלא נוצרו בידי אדם, ולכן ייתכנו בהם טעויות לרוב, והן אכן קיימות, ולכן לא ייתכן שכל זה  בא מפי השכינה בסיני. 
      אך לא רק חוסר הגינות היה בעוכריך, כי אם חוסר ההבנה גם כן, עד אשר הלכת ומנית כמה מקומות מכתבי הרשב"א (בעמוד 35) כראיה ל"ידיעתו הרחבה" בענייני המציאות. כי לא את ידיעה ניכרת מתוך המקומות הנזכרים בשו"ת הרשב"א, אלא ההפך: בחלק א', סימן ט' הוא כתב בגנות המדעים וגילה אי הבנה גמורה של פיעלות המגנט, בסימו תי"ג דיבר על סגולות רפואיות של כל מיני חפצים (שזה מיסטיקה ולא מדע), ובסימן תט"ו הרחיק עד כדי כך שאסר את לימוד מדעי הטבע למי שטרם מלאו לו 25 שנה! והמשכיל יחרד ממחשבה כמה מחלות לא היו נרפאות וכמה יהודים יראים ותמימים היו מתים, אילו קיימו כולם את פסק הרשב"א הזה. ומה שדיבר הרשב"א מענייני האנטומיה בחלק א', סימן כ"ט, היה הכל מדברי הגמרא, כך שלא על ידיעתו את האנטומיה זה מעיד אלא על ידיעתו את הגמרא, וכאשר הגמרא טעתה, או לא אמרה כלום, היה הוא בטוח טועה, כפי שקרה עם הלב.
      בדרך אגב, האין אתה רואה כגיחוך משפט כגון "כאילו מעולם לא בדקו [החכמים] את לב האדם לאחר מיתה" (עמ' 35)? איך יכלו ראשונים כמלאכים לעסוק בניתוחי מתים שהם אסורים על פי ההלכה, וגדולי הדור הקודם חירפו את נפשם על זה בשנים הראשונות של מדינת ישראל?! האם אתה סבור שכל קוראיך הם טפשים שלא ידעו לקרוא ולהבין, ולא מכירים אפילו את מאורעות ההיסטוריה הלא כל כך רחוקה? או שהנך סבור כי כל האמצעים כשרים כדי למנוע ממישהו לעזוב את האמונה החרדית?
      ואף בדיונך בדברי התניא ש"אין דם בחלל הימני של הלב" הלכת בדרך הגיחוך. כי אם רק על הדם המכיל חמצן נאמר "כי הדם הוא הנפש", האם על הדם מהחלל הימני לא חל איסור אכילת הדם, הנלמד בדיוק מפסוק זה בדברים י"ב, כ"ג? או שאתה סתם מביא כל תירוץ, בתקווה שמשהו ישכנע?

      ובדרך זו הלכת גם בסוגית הקנים, טועה ומטעה, או אפילו גרוע מכך. וכך כתבת "שבחולין מ"ה ע"ב כתוב שיש שלושה קנים בגוף: אחד פורש ללב, ואחד פורש לריאה, ואחד פורש לכבד... לא כתוב מאיפה מתחילים קנים אלה, רק איפה נגמרים." (עמ' 36) כך שכוונתך הייתה שלא הגמרא טעתה אלא "רק" הראשונים. אך איך יכולת לשכוח שבכל מקום בתלמוד, הדן סענייני אנטומיה, המילה 'קנה', מציינת אך ורק את קנה הנשימה, כלומר, קנה או מערכת הקנים המובילה אוויר (אנציקלופדיה בריטניקה). ומעולם לא היה ולא נברא שום קנה שמוביל אוויר ללב או לכבד, אלא הם מקבלים את נחמצן עם הדם. הגמרא גם אומרת כי הקנים האלה "פורשים" ללב, ריאה וכבד; מלשון הגמרא ברור כי ישנו קנה אחד (קנה הנשימה), שממנו פורשים כל אלה. וכל זה אינו אלא טעות ובדותה בדברי הגמרא עצמה. וכך גם ה"יד יהודה" כתב כי רשב"א טעה "כי כך נראה לו מדברי הגמרא". כך שכל טענותיך על הזיוף שעשה מחבר "דעת אמת" אינן אלא לשון הרע. כדאי גם לציין כי הסטייפלר  כתב (על חולין, סימן 17) ש"יש וריד שהולך מכבד אל הריאה", וזה אינו נכון, וזוהי הטעות עליה דיבר "דעת אמת", ואף אתה בעצמך הודית כי "אין חיבור נראה" בין ריאה לכבד (עמ' 37). הלכך, אף אתה הלכת וציינת כמה מטעויות חכמינו, כראוי לאדם מלומד; אך אם כן, מה כעסך על "דעת אמת"? הרי הם עושים אותו דבר בדיוק!
      אבל גם לאחר שהודית ל"דעת אמת" בנקודה העיקרית בקונטרסיהם, המשכת בדרכך משום מה, בחרפות וגידופין, עד אשר נכשלת בזיוף וסילוף, ה' יצילנו. הנה בעמ' 37 ציטטת, לראיה לטענותיך, את דברי האנציקלופדיה העברית, ערך 'אנטומיה': "האנטומיה בתלמוד עשירה בפרטים, והיא משמשת לביאור המבנה הנורמלי והחולני של הגוף במקום תורת המיצים של היוונים. הפרטים הם לפעמים מפליאים בדיוקם- עד כדי הזכרת סחוסים קטנים בבניין הקנה, שנתגלו לאנטומיה המערבית רק במאה ה17!" "וממשיך", כתבת [כדברי עצמך ולא כציטוט], "שפרטים מפליאים אלה מובאים בגמרא לא בשיטתיות אלא [שוב ציטוט] 'במידה שהיו נחוצים לפתרונן של בעיות הלכתיות'." ואולי מטעמי חיזוק האמונה לא ציטטת את דברי האנציקלופדיה העברית במלואם. והנה הם: ".. .רק במאה    ה17. מצד שני, הם [הפרטים האנטומיים המובאים בתלמוד] לקויים בחסר- כנראה, מפני שאינם מובאים בשיטתיות, אלא באופן מקרי: במידה שהיו נחוצים לפתרונן של בעיות הלכתיות", סוף הציטוט (האנציקלופדיה העברית, ערך 'אנטומיה', עמ' 408). כך שמשמעות דברי האנציקלופדיה מנוגדת לחלוטין לדבריך, ואם אין זה זיוף וסילוף, זיוף וסילוף מהו??? ואולי שכחת שכת שקרנים אינה מקבלת את פני השכינה (סנהדרין ק"ג, ע"א).

      ובאותה צורה שגית וזייפת וחירפת וגידפת בענייני האסטרונומיה. ראשית, התנפלת על מחבר "דעת אמת" על זה שהמשיך עם שאלות על חז"ל לאחר שהביא הוכחה כי אין התורה מן השמים. ומאימתי זה אסור לשאול שאלות? אפילו מפרשי הש"ס, כמו רש"י ותוספות, מביאים לפעמים כמה סברות שונות על סוגיה אחת בגמרא. ומאימתי זה שקלא וטריא בדברי התורה נחשבת ל"דם ואש", כפי שכתבת בעמ' 41? ואז, לאחר שהודית סוף סוף כי פשוט אינך מבין את סברות "דעת אמת" (לכן כתבת על זה 53 עמודים, הלא כן?), הרחקת עד כדי האשמת מחברם באי הבנה שלך, וקראת למחבר זה "לא שפוי", סדיסט ומזוכיסט בכפיפה אחת", וכיצא בזה כינויים רעים ופוגעים, והזכרת משום מה את חיי משפחתו- האם הנך באמת סבור כי כל זה עוזר לך להפריך את טענותיו המבוססות על המציאות העובדתית בלבד? בעמ' 42 הרחקת עד כדי כך שכתבת כי מחבר "דעת אמת" ישב פעם בכלא, וזהו שקר גמור, ואיך לא פחדת מאיסור הלכתי של לשון הרע, או אף מהאיסור על הוצאת דיבה במשפט האזרחי? האם זו התנהגות הראויה ליהודי ירא שמיים או, כפי שמסתבר, חילול שם שמיים ברבים, חלילה וחס?
      ואף כאן לא שמרת את עצמך מלהיכשל בזיוף דבריהם הברורים של חכמינו ז"ל. כך, בסוגית השקיעה ובין השמשות ציטטת את דברי "דעת אמת" ש"תמיד נהגו [היהודים] כמו רבנו תם, ולא הייתה שום שיטה אחרת", ואז הבאת מדברי החיד"א ב"ברכי יוסף", אורח חיים, סי' רס"א כי "מנהג ארץ ישראל כגאונים החולקים על שיטת רבנו תם" (עמ' 42). ומי בער לא ידע שב"ברכי יוסף" על אורח חיים, רס"א, אין המילים 'ארץ ישראל' מופיעות כלל! הביטוי שמופיע הוא 'גלילות ישראל', ופירושו 'מקומות שונים בפזורה היהודית', ולא 'ארץ ישראל'. אך מה שיותר חשוב הוא שהחיד"א ב"ברכי יוסף" במקום הנזכר: 1) דוחה נחרצות את כל הנסיונות לפסוק הלכה לפי "שיטת הגאונים"; 2) שולל שהשיטה הזו הייתה קיימת אי פעם; 3) טוען כי גם כל הראשונים הסכימו עם דעת רבנו תם, כי כך נראה פשוט מדברי הגמרא. בכל זה הוא חולק, אומנם, על מהר"ם אלשקר, אך יוצא תנא דמסייע של ממש למחבר "דעת אמת", ואתה זכית למצוא ביסוס תורני כל כך חזק לדבריו; כך שלך גם יש חלק בשכר הטוב של לימוד התורה, ואין הקב"ה מקפח שכר כל בריה.
      ולאחר מכן סילפת את הציטוט של "דעת אמת" מדברי הרב טיקוצ'ינסקי, המביא כי "החישוב המוטעה [של הלוח] הוא קצת חילול השם". כי מעולם לא טענו "דעת אמת" שזה נאמר דווקא לגבי שיטת רבנו תם, אלא זו הערה כללית, ונכונה עד מאוד.
      וחוסר הבנתך גילה את עצמו עוד פעם בעמ' 44, כאשר כתבת שי ברור הוא כי לחז"ל הייתה מסורת מסיני בענייני אסטרונומיה, כי הייתה להם דעה משלהם בנושאים אלה, שונה מדעת חכמי האומות, ו"מניין 'המציאו' דעה שכזו..., אם לא ממסורת או רוח קדשם?" האם אתה באמת סבור כי לא יכלו להיות לחז"ל דעות משלהם בענייני אסטרונומיה? אחרי הכל, הם התעסקו בסוגיות אלה, אומנם, לא כל כך מולצח, אך היו להם בוודאי דעות כלשהם על הנושא. אך יותר מעניין הוא מה שכתבת בעמ' 44 לגבי פירוש המלבי"ם למילה 'רקיע'. והנה דבריך: "אחר שהביא [המלבי"ם] את השיטות השונות של הראשונים ודוחה אותן על פי הידיעות של ימינו..." והנה, גם כאן הודית כי חכמינו ז"ל, ראשונים כמלאכים, פשוט טעו בענייני המציאות; ובטעות זו יכולים להכיר לא רק הם עצמם, כפי שהתרברבת בעמ' 21, אלא אף מי שחי מאות שנים אחריהם וראיותיו מבוססות על המציאות העובדתית בלבד. ושוב, זהו בדיוק מה שטוען "דעת אמת", ומה איפוא ראית לחרף ולגדף אותם ולא את עצמך; ומן ההסכמה אשר ניתנה לחיבורך על ידי הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן שליט"א, אין לנו אלא להסיק ש"שעת אמת" צדקו לחלוטין בנקודה זו, וראויים קונטרסים אלא להילמד בהיכלי התורה בדיוק כפי שדברי הרב שטיינמן עצמו נלמדים בהם.
      וראה נא שמחבר "דעת אמת" הצליח לא לטעות בענינים הפשוטים והיסודיים ביותר של הבנת עולמנו, מה שאתה לא הצלחת. כי מה עוד, אם לא טעות גדולה וחמורה, היא קביעתך כי "אי אפשר לסמוך על אנשי מדע ..., בפרט שהתיאוריות המדעיות מתחלפות השכם והערב" ? (עמ' 44-45) או הערה דומה בעמ' 47 על "הכוח המחמץ" שנמצא במים חמים שתקררו, שאת קיומו המדע שולל: "וכי המדע כבר מסביר הכל?" ובכן, אמת, נכון הדבר שתיאוריות מדעיות לא תמיד מחזיקות מעמד זמן רב, אך תצפיות מדעיות שרירות וקיימות לעולם; כאשר אתה רואה בקבוק, זוהי תצפית, ואף תיאוריה לא תוכל לעולם לומר כי זו כוס, כך העובדה שהארץ היא כדור היא תצפית מדעית, וכל תיאוריה חייבת לקבל את זה כנתון, ולכן באמת אין שום דבר מיוחד במיים חמים שנתקררו ביחס למים קרים רגילים, ואין, כמובן, שום הבדל בתהליך חימוץ הבצק הנילוש במים אלו ואלו. וההבדל בין תיאוריה לתצפית הוא כלל בסיסי הידוע לכל בר בי רב החוקר את ענייני המציאות.
      דוגמה אחרת לחוסר ידיעתך בדברים בסיסיים ביותר היא הטענה כי "ענייני הרקיע הם סתרי תורה" (עמ' 45 ב"זכור חרפתך"). ואיך יכולה להיות אסטרונומיה, הנלמדת בכל בית ספר נוכרי, להיות "סתרי תורה"? או ראה נא דבריך "כי גם מבחינה מדעית אי אפשר להגדיר במדויק את מהלך הכוכבים שהם 'פורחים באוויר ממש', בהיות הכוכבים קשורים זה לזה בכוחות משיכה מסובכים." האינך יודע את העובדה הפשוטה כי: 1) אין שום דבר מסובך בכוח המשיכה עצמו, אלא זהו מספר גדול של עצמים שיוצר סיבוך; 2) בעיות החישוב של מסלולי גרמי השמיים הן טכניות ולא מהותיות; 3) כיום, בעזרת מחשבים, יכולים האסטרונומים לבצע את כל החישובים האלה בדיוק מדהים? גם התייחסותך לכוח המשיכה כאל "כוח בלתי מוגדר" אינה אלא טעות, כי מימי ניוטון (המאה ה17 למניינם), כוח המשיכה מוגדר היטב; מה שאינו מוגדר הוא הסיבה שכוח המשיכה פועל כך וחא אחרת, אם בכלל אפשר להשתמש במילה 'סיבה' בהקשר הזה.
      ואגב, אדיסון לא "המציא" את החשמל; חשמל אי אפשר "להמציא" כלל ועיקר כי זוהי תופעת טבע קיימת, ואפשר רק לגלות אותה; החשמל הסטטי התגלה עוד על ידי בני יוון העתיקה, ואילו זרם חשמלי התגלה בראשית המאה ה19, עשרות שנים לפני שאדיסון נולד. מה שאדיסון באמת המציא היו מנורות חשמל לשימוש יומיומי, הוא גם בנה את תחנת הכוח הראשונה (אנציקלופדיה בריטניקה, ערך 'חשמל').
      ועוד טעותך היא הטענה כי מה שאנו חושבים שהארץ היא הסובבת סביב השמש זה רק "לכאורה, כי לאיינשטיין שכל תנועה היא רק גוף אחד ביחס לשני, אי אפשר להגדיר מה עומד ומה לא, אלא שניהם מסתובבים אחד סביב השני." (עמ' 47) למרות שכל המכיר ולא במעט את תורת היחסות, יודע כי המשפט הזה נכון רק כאשר מדובר בתנועה בקו ישר במהירות קבועה (ללא תאוצה); אך כאשר מדובר בתנועה מעגלית, אפילו במהירות קבועה, יש בה תמיד תאוצה המכוונת כלפי מרכז העיגול, לכן, אפשר גם אפשר להגדיר מה סובב מסביב למה, וכמובן, הארץ סובבת סביב השמש, למרות פסק ההלכה של הרמב"ם בהלכות יסודי התורה, פרק ג'. ואף אתה, לשיטתך למצוא טעויות בדברי חכמינו ז"ל, כתבת בעמוד 46 כי "לא נחשב בימינו כדור הארץ מרכז היקום", ואף ניסית ללמוד מכך מוסר השכל- כל זה בסתירה ברורה לדברי הרמב"ם שם. ואמת ונכון עשית, כי הרמב"ם פשוט טעה.
      ולשווא ניסית להציג (בעמ' 46) את דברי התלמוד הירושלמי במס' עבודה זרה, פרק ג', "שהעולם עשוי ככדור" כראיה לידיעת החז"ל את האסטרונומיה. כי דברי הירושלמי שם במלואם הם: "כדור-שהעולם עשוי ככדור. אמר רבי יונה, אלכסנדרוס מוקדון כד בעא מיסק לעיל והוה סלק וסלק [כאשר רצה לעלות למעלה, ועלה ועלה], סלק עד שראה את העולם ככדור ואת הים כקערה." והנה כך נתפרשו דברים אלה על ידי התוספות (עבודה זרה, מ"א ע"א): "ככדור- שהעולם הוא עגול, כדאיתא בירושלמי... הים כקערה- ים אוקיאנוס שמקיף את כל העולם." כך שלדברי רבותינו ז"ל, האוקיאנוס אינו חלק מהעולם אלא משהו דמוי קערה בו מונח העולם דמוי כדור. קשה לקרוא לזה ידיעת האסטרונומיה. אך מה שחשוב יותר הוא שהירושלמי עצמו שם מתאר פסל של אלילה יוונית, ופוסק להלכה שפסל זה אסור כי הכדור מבטא את שליטת האלילה על העולם. כך שהתלמוד הירושלמי עצמו הכיר כי ידיעת צורתו של כדור הארץ היא ידיעה יוונית ולא יהודית! ועד כדי כך התפעלו חכמינו ז"ל מידיעה זו, עד שלא מצאו לה הסבר טוב יותר מ"לשלוח" את אלכסנדר מוקדון ל"טיסה בחלל". וווזה מראה בדיוק על חוסר ידיעתם המשווע בנושאי הטבע.
      בעוד שהיוונים, באמת, ידעו על צורתה הכדורית של הארץ כבר במאה ה5 לפני הספירה, 800 שנה לפני שהירושלמי נכתב, ו200 שנה לפני אלכסנדר מוקדון, וכבר פילולאס, תלמידו של פיתגורס, החזיק בדעה שהארץ היא כדור (האנציקלופדיה העברית, ערך 'אסטרונומיה', עמ' 780). וקלאודיוס פטולמאוס (בטלמיוס), במאה ה2 לספירה, הצליח אף למדוד את היקפו של כדור הארץ באופן די מדויק, ותוצאות המדידה הזאת מובאים, בין היתר, בהקדמת הרמב"ם לפירושו על המשנה. כך שידיעות בנושאי האסטרונומיה הגיעו לחכמינו ז"ל לא מסיני אלא מיוונים עובדי האלילים. ואלכסנדר מוקדון, כמובן, לא טס לחלל- לראשונה עשה זאת יורי גאגארין 2300 שניה אחריו.
      טעותך אחרת, גדולה וחמורה כראשונות, היא הדברים הבאים: "... היאך מתחמים המעיינות בארץ ישראל כשהשמש מאירה באמריקה. ורק אם הארץ הייתה דקה או מעיינות עמוקים עד לצד השני של העולם, מובן, מה שאין כן במציאות. ואפשר קורית תופעה טבעית לא ידועה בימינו..." (עמוד 46) אך כל תלמיד כיתה ג' יודע את הסיבה לתופעה הזאת: אחרי שהתחממו במשך היום, האדמה והמים לאבד את חומם יותר לאט מן האוויר, כך שביחס לאוויר, מעיינות המים חמים בלילה. והיה לך ללמוד את ענייני הטבע לפני שתכתוב עליהם, כי הוצאת את לומדי התורה ללעג ולקלס בעיני הבריות.
      ובאשר לדעת החזון איש בעניין צאת הכוכבים, כתבת כי היא תואמת את דעתו של הגר"א כי הזמן המוזכר בגמרא (שלושת רבעי מיל) הוא מיוחד לאופק בבל ולתקופות תשרי וניסן, וצריך לחשב אותו במיוחד לכל מקום לפי המיקום הגיאוגרפי שלו. אך האופק של בבל (עירק) הוא הוא האופק של ארץ ישראל, כך שלפי החזון איש, הגאון טעה, והגמרא טעתה גם! ועל זה כתב "דעת אמת": "כל פוסק וטעמו, כל פוסק ונימוקו, ודברי הגמרא נפלו לבירא עמיקתא."
      וכך המשכת עם הבלים ושטויות גם בדבריך על קונטרס מס' 5, והמוני מילים כתבת בלי להבין ולו במקצת את הנושא עליו אתה מדבר. כך, הבאת את דברי התרגום על דברי הימים א' י"ב, ל"ג כראיה לידיעת חז"ל בנושאי חישוב הלוח. אך האם לא ידעת כי התרגום נכתב במאה ה2 לספירה הנוצרית, כבר אחרי שפשטה בהמונים ההגדה בדבר היותם של בני יששכר תוכנים מעולים. אלא שבני יששכר עצמם הוגלו לאשור עם שאר עשרת השבטים 900 שנה לפני כן, ולא הייתה בזמן התרגום, ואין עכשיו, כל דרך לבדוק אלו בדיוק ידיעות באסטרונומיה היו להם, אם היו בכלל. ספר דברי הימים עצמו, אומנם, אינו מזכיר את ענייני התכונה כלל, ודבריו הם: "ומבני יששכר יודעי בינה לעתים, לדעת מה יעשה ישראל..." לא יותר מכך. וכך גם אין אנו יכולים לדעת מה היה כתוב ב"ספרים שחיברו חכמי ישראל שהיו בימי הנביאים מבני יששכר" המוזכרים ברמב"ם בהלכות קידוש החודש י"ז, כ"ד. אך מה שאנו יכולים לדעת בוודאות הוא שהלוח העברי הנוחכי מבוסס על החישובים שנעשו בידי תוכנים גויים עןבדי אלילים, כפי שהרמב"ם עצמו כתב, ו"דעת אמת" הביא את דבריו.
      וגם כתבת כי שיטת החישוב הנוכחית של הלוח העברי היא הלכה למשה מסיני, והבאת לראיה את דברי הרמב"ם בהלכות קידוש החודש ה',א' שכעת, כאשר אין לנו סנהדרין, הלכה למשה מסיני היא לקבוע לוח על פי חישובים אלה. ברם, איך יכולת לשכוח שהרמב"ם עצמו מייחס חישובים אלה לתוכנים יווניים. והאם אתה בעינייך ירא שמיים יותר מהחזון איש ז"ל שכתב (על אורח חיים ק"מ) כי "אין הכוונה שנמסרו פרטותיו בהלכה, אלא נמסר שרשות לחכמים לעשות חשבון קבוע שעל פיו יסודרו השנים, ויתאימו שנות החמה ושנות הלבנה... אבל לא מן הנמנע לקבוע חשבון אחר, שגם על םיו יסודרו שנות החמה והלבנה."
      וכך גם טעית בטענתך (בעמ' 50) שסוקרטס קיבל את חכמתו מאסף הקרחי ומאחיתופל, כי שני אלה חיו בזמן דוד המלך, ואילו סוקרטס חי 500 שנה אחר כך. ואם הבאת את זה מ"תורת העולה" של רמ"א, אז הרמ"א טעה גם הוא. וכך גם אפלטון מעולם לא ביקר בארץ ישראל, חרף מה שכתבת בעמ' 51, אלא מסעותיו היו לאיטליה, יוון ומצרים (אנציקלופדיה בריטניקה); אולם, אין כל עדות לשינויים בסיסיים בפילוסופיה שלו לאחר מסעות אלה. וכמו כן, אין כל דיווח על כך שאריסטו פגש מימיו חכם יהודי, שלא לדבר על שינוי בגישה הפילוסופית שלו וקבלת אמונת היהדות. חיי אריסטו ידועים לנו בפרטי פרטים עד לימיו האחרונים, והעדר עדות על שינוי כה דרמטי הוא העדות על העדר שינוי כזה.
      ושוב, נתת לקוראיך דוגמה מאלפת של טעות חכמים ופוסקים בענייניה הבסיסיים של המציאות, ואף לאי הבנתם את דברי קודמיהם. וכוונתנו למה שהבת מדברי החת"ם סופר בחידושיו על בבא בתרא כ"א, ע"א, כאשר הוא כתב, בהקשר לדברי הרמב"ם שחשבונות הגויים אין בהם דופי, כי "הרי כבר נמצא בהם דופי... מכל מקום, טועים בי"א יום שבין חגי הריסן והאשכנזים, כידוע שנתלה להם טעות על ידי האפיפיור... החשבון המסור בידינו, לא נמצא בו דופי ושינוי מימות עולם ועד עתה...", עד כאן דברי החת"ם סופר. והנה הוא (כמו גם אתה, מה שאומנם אינו מפתיע) לא הבין את ההבדל שבין עיבור השנה בלוח שמשי לבין עיבור השנה בלוח ירחי-שמשי! כי ההבדל של 11 יום בין חגי רוסיה (רייסן) לבין חגי גרמניה (אשכנזים) אינו אלא ההבדל בין לוח השנה היוליאני לבין לוח השנה הגרגוריאני, שהיו מקובלים על הכנסייה היוונית-אורתודוכסית ועל הכנסייה הקתולית בהתאם. ואין לכל זה כל קשר לחישוב החודש הירחי וכיו"ב, עליהם כתב הרמב"ם כי חשבונות הגויים אין בהם דופי. ואכן אין בהם דופי, כי את המחזור בן 19 השנה, אותו כה שיבחת בשם אברבאנל, הומצא לראשונה על ידי אסטרונום יווני מטון במאה ה5 לפני הספירה, ומחזור זה היה כנראה ידוע גם לסינים כבר במאה ה8 לפני הספירה (אנציקלופדיה בריטניקה, ערך 'לוח'). כך שמעולם לא יכל פטולמאוס (בטלמיוס) לפאר ולשבח חכמי ישראל על חשבון זה, כי הוא לא היה שלהם.
      אולם, דבר יפה עשית כאשר מצאת עוד תנא דמסייע ל"דעת אמת", והוא רבי דוד גנץ זצ"ל. אלא ששוב היה חוסר הבנתך בעוכריך, כי מעולם לא טען "דעת אמת" כי הגמרא בעצמה לא הבחינה בין המולד האמצעי למולד האמיתי; מי שלא הבחין ביניהם היה הזייפן המאוחר שהוסיף את  המילים " י"ב תשצ"ג " לגמרא שנים רבות לאחר שנכתבה. כך שמסורת הזייפנים הבורים היא עתיקה עד מאוד, והמבין יבין.
      וגם לא האשים "דעת אמת" את המהרי"ל על אח הבנת ההבדל בין המולד האמצעי למולד האמיתי, אלא הוא כתב כי אי הבנה זו הייתה נחלתו של החפץ חיים וגם רבני דורנו, כי היום ניתן לחשב זמנו של כל מולד בדיוק רב להפליא, ואין כל צורך לסמוך על " כ"ט י"ב תשצ"ג ", כפי שהם עושים בחוסר ידיעתם. ובכל מקרה, גם הןראת המהרי"ל לסמוך על ממוצע זה היא תמוהה מאוד, שכן אין להתאמה הכללית של חשבון זה עם הלוח הטבעי כל קשר לחודש מסוים כלשהו, היכול לחרוג מהממוצע ב14 שעות תמימות.
      ולמרות שגם בענייני אסטרונומיה גילית בורות גמורה המהולה בחוסר הבה, בכל זאת ניסית מדי פעם לסמוך על המומחים בנסיונותיך להגן על החשבונות של חכמינו ז"ל ולדבר בגנות חשבונות הגויים, ובמקרים האלה כתבת "ומומחה אמר לי" (עמ' 47, 49) אלא שחבל כי לא ציינת את שמותיהם של אותם מומחים כדי לתת לקוראיך אפשרות לבדוק את דבריך. ומנסיונך הקודם, יש לנו להעלות על הדעת כי כל מה שעשית ב"ראיות" האלה מהמומחים הוא קיום דברי רבותינו ז"ל: "והרוצה לשקר ירחיק עדותו, כי כן דרך המגלגלים שאין להם שורש ולא ידעו על מה דבריהם הטבעו שתולין עצמם בדברים שאין הלימוד והידיעה מפורסמת." (שו"ת נודע ביהודה מהדורה תנינא-יו"ד, סימן קפא)

      כללו של דבר, כל מה שעשית ב"זכור חרפתך" אינו אלא גידוף, לשון הרע, גיולוי חוסר ידיעה וחוסר הבנה, ולעיתים אף זיוף וסילוף, כפי שהראנו קודם. ואולי שכחת את דברי ה"ים של שלמה" על בבא קמא, דף ל"ח, כי עדיף למות ולא לשקר דברי התורה. אך בכל מקרה, נראה כי לא לדון בסוגיות ולהשיב על שאלות באת, כי אם למנוע בכל האמצעים מקוראיך הדתיים להפוך לחילונים, כך שאין מן הראוי לקרוא לחיבורך "תשובות לדברי המעורער בנפשו", כפי שכתבת, כי אם תעמולה דתית.
      כך לדוגמא, מיד בתחילת דיונך על נושאי האנטומיה (בעמ' 34), טרחת לכתוב כי "בינתיים, החלו הרפורמים לזקוף גו ולתלות על קיר את דפי הרפש של גיבורם החדש שיילחם מלחמתם, הרי הוא יודע אפילו ארמית." ראשית, מניין לך ידע כזה על הקהילה הרפורמית שאת בניה, כנראה, לא פגשת מעולם? ושנית, וזה חשוב יותר, מה לזה ולענייני המציאות הפשוטה המתוארים בקונטרסי "דעת אמת"? וכך גם הרגלך המוזר למנות בכל הזדמנות גדולי ישראל שונים ולספר בשבחם, ללא כל הקשר לדברים בהם מדובר. כי גם אם כל השבחים האלה נכונים המה, מה לזה ולעובדה הפשוטה שחכמינו ז"ל טעו רבות בענייני המציאות העובדתית. ואולי רצית למצוא תירוץ לעצמך, מקל וחומר: "אם כל החכמים הגדולים האלה יכלו לטעות, כל שכן שדבריי יכולים להיות שגויים ובלתי נכונים." וקל וחומר אמת הוא, כי דבריך הם אכן שגויים ובלתי נכונים, וגם גרוע מכך, כפי שהראנו לעיל. 
      ואין לנו לסיים אלא בדברי מורנו הרמב"ם ז"ל בהקדמתו ל"שמונה פרקים": "שמע אמת ממי שאמרה". וזאת נאחל לעצמנו, ולך, ולכל בית ישראל. וחותמו של הקב"ה אמת. שלך,

דורשי האמת.